I Rhône-deltaet i Sydfrankrig lever den hvide Camargue heste i det fri. De hvide heste bliver primært anvendt af Camargues cowboys, les gardians, i arbejdet med vogtningen af Camargues vilde tyre, der bruges til tyrefægtning. Les Gardians har vogtet over Camargue-hestene i århundreder, og det er et helt særligt job – i sumplandet med hestene – langt fra byens kaos og trængsel.
Den smukke film Band of Rebels White Horses of Camargue er lavet af Drew Doggett og varer knap fire minutter. Her fortæller Pierre Pages om livet som gardian for de smukke hvide heste. Se filmen nedenfor.
Om Camarguehesten Camarguehesten er en gammel race, som menes at være efterkommer af de forhistoriske heste, man har fundet rester af i Solutré. På trods af de hvide hestes lange historie, blev racen kke officielt anerkendt før 1968, da der blev dannet en decideret avlsorganisation. Hestene lever i halvvilde flokke i det sumpede marskland i Rhône-deltaet, hvor de har et barsk liv. De lever af siv og groft græs. Områdets klima er ekstremt, pga. varme og mangle på græs, og disse miljøfaktorer har bidraget til deres utrolige sejhed og hårdførhed.
En bog om børn og heste I Silas og den sorte hoppe spiller heste en stor rolle – og venskabet med hoppen er noget helt særligt for den forældreløse dreng.
Efter at være flygtet fra et omrejsende cirkus, hvor Silas bliver mishandlet af en ond sabelsluger, møder han den snu hestehandler Bartholin, som han indgår et væddemål med: Hvis Silas kan ride en vild, sort hoppe frem og tilbage over en eng, må han få den. Silas, der har ben i næsen, klarer rideturen, men Bartholin vil alligevel ikke give ham hesten. Det er som væddemål, man indgår med børn, ikke tæller. Silas får nu det sidste ord i dén sag – og Bartholin bliver en sort hoppe fattigere.
”Bartolin løste hoppen og gik udenfor med den, og Silas ormede sig ned fra loftet og fulgte efter, mens han spillede så blidt så blidt. Alle hestene inde i stalden var rolige nu. Silas smilede og udenfor smøg han sig op på sin hest og satte sig til rette, stadig med fløjten fuld af mildhed. Ganske langsomt begyndte hesten at gå. Bartolin stod som lammet foran sin stalddør og gloede på ham. Hesten spadserede sirligt, og drengen styrede den alene ved sine knæs tryk, mens hans fingre bevægede sig nænsomt hen over hullerne. Der var ingenting tilbage af hoppens genstridige vildskab, underfuldt gik den i kreds foran det lange hus, og ingen skulle bagefter komme og sige, at Silas havde haft unødigt travlt med at komme derfra…”
Der er 14 bøger i serien om Silas (Gyldendal), og de kan selvfølgelig lånes på biblioteker eller købes som e-bog eller i papirbog, hvis man har lyst til at læse – eller genlæse Cecil Bødkers meget roste børnebogsserie.
Prisvindende børnebogsforfatter Cecil Bødker har vundet de Gyldne Laurbær og Det Danske Akademis Store Pris. I 1999 stiftede hun sin egen børnelitterære pris, Silas Prisen, som uddeles hvert andet år. Hun er desuden den eneste danske forfatter, der har modtaget den internationale børnebogspris H.C. Andersen-medaljen, der regnes for en af de fornemmeste priser inden for børnelitteratur.
Fra Rom til Slagelse I mange storbyer rundt om i verden finder man statuer af historiske personer portrætteret til hest, og Danmark er ingen undtagelse. Førhen var rytterstatuerne nemlig den fornemste form for portræt, man kunne forestille sig. Dels fordi de var vanskelige at fremstille og dermed omkostningstunge, og dels fordi de trak tråde tilbage til antikkens romerske kejsere. Forbilledet var den berømte rytterstatue af kejser Marcus Aurelius, som Michelangelo i 1536-46 havde placeret i centrum af sin nye pragtplads Piazza del Campidoglio i Rom.
Rytterstatuen af Christian 9., der i dag troner på i Schweizerpladsen i Slagelse, er fra 1910. Statuen er udført af Ludvig Brandstrup, der også stod bag rytterstatuen af Christian 9. til Esbjerg by. Som det ofte var kutyme med rytterstatuer, var det byen og oplandets borgere, der samlede sammen til monumentet. Dette var dog ikke helt uden problemer, da sådan et værk som nævnt var dyrt, og kritikere mente, at pengene kunne bruges bedre andetsteds. Ikke desto mindre var rytterstatuen af Christian 9. færdig i 1910 (fire år efter kongens død) og blev afsløret under stor festivitas den 9. juni 1910, hvor også den kongelige familie var til stede. På pladsens højeste punkt og med kirken bag sig, skuer Kong Christian 9. nu ud over byen i et fastfrosset øjeblik i tiden. Under ham står hesten helt stille med rejst hals og ørene peget fremad. Selv om begge tøjler hænger løst, er hesten klar til at adlyde sin herres signal, hvornår det skal være. Hele ekvipagen udstråler ro, og giver indtrykket af at kongen er en skikkelse, man samles om.
Farvel til Kongens heste Kong Christian 9. var en ivrig rytter og glad for heste. I de senere år var kongens yndlingshest en lysebrun hest ved navn Dandy, og det var den hest, han red, når han overværede parader m.m. Da kongen døde i 1906, skulle hans livhest (hans personlige hest) selvfølgelig følge efter ligvognen gennem Københavns gader, som traditionen foreskrev. Dandy, der på det tidspunkt var 22 år, var dog halt, så det blev Yussuf, som kongen også havde redet, der fulgte kongen på hans sidste rejse. Et klip af Yussuf der følger efter kisten kan ses i Film Centralens arkiv
Når en sådan livhest havde udført sin sidste opgave for kongen, var det tradition, at hesten blev skudt efterfølgende, men efter sigende fik Yussuf lov at leve. Til gengæld blev otte heste heriblandt Dandy slagtet umiddelbart efter kongens død. Kongen havde elsket disse heste, og familien besluttede, at de ikke skulle sælges i levende live til andre. Blandt de otte heste var også ponyen Sorte-Per, der i mange år havde været dronningens køre-pony i Bernstorff Slotspark. Sorte-Per var nu mere end 30 år gammel og meget overvægtig. Så længe kongen levede, havde han dog ikke kunne nænne at skille sig af med ponyen, så derfor fik ponyen lov at følge med de syv andre heste til de eviggrønne marker efter kongens død. Læs mere om kongens bisættelse i denne artikel.
En Konge i modvind Christian 9. (8. april 1818 – 29. januar 1906) var konge af Danmark fra 1863 til 1906. Hans regeringstid blev præget af nederlaget i 1864 og tabet af Slesvig, Holsten og Lauenborg, hvilket gjorde kongen meget upopulær. En lang række af hans regeringsår var domineret af Forfatningskampen, hvor Christian 9. stod fast på monarkens ret til selv at vælge sine ministre uden hensyn til Folketingets flertal. Først i 1901 lod kongen sig endeligt overtale til at anerkende folketingsparlamentarismen som statsform, hvor regeringen ikke måtte have et flertal i Folketinget imod sig. På trods af mange års politisk strid, hvor kongen stod i modsætning til store dele af befolkningen, blev han efterhånden en populær regent på grund af sin lange regeringstid og sit fordringsløse og imødekommende væsen.
Læs også hele historien om statuen af Christian d. 9. her